HOBBITUL
Dragul meu Frodo...
Ai întrebat cândva de ţi-am istorisit pe de-a întregul aventurile mele.
Şi, deşi pot spune sincer că am grăit adevărul...
poate nu ţi l-am zis pe de-a-ntregul.
Timpul m-a ajuns din urmă, Frodo.
Nu mai sunt hobbitul de odinioară.
A sosit vremea să afli
ce s-a petrecut cu adevărat.
Totul a început în vremuri de demult,
pe un tărâm îndepărtat de la răsărit,
aşa cum nu mai există astăzi pe lume.
COMITATUL
A fost odată ca niciodată Ţinutul de Jos.
Târgurile sale erau vestite.
Gemeau de roadele pământului.
Domneau pacea şi belşugul.
Cetatea asta străjuia la porţile
celui mai mare regat din Pământul-de-Mijloc.
Ereborul.
Aici se afla fortăreaţa lui Thror, Rege sub Munte,
cel mai puternic dintre stăpânii gnomilor.
Thror domnea neclintit,
netemător în faţa viitorului,
căci stirpea avea să dăinuiască prin fiul şi nepotul său.
Frodo, de-ai fi zărit Ereborul...
Ridicată înlăuntrul muntelui,
frumuseţea acestei cetăţi era legendară.
Comorile sale zăceau ascunse în adâncuri,
în nestematele din stâncă
şi în filoanele de aur,
ce o străbăteau precum râurile.
Meşteşugul gnomilor era neîntrecut.
Zămisleau frumuseţi fără seamăn
din diamante, smaralde, rubine şi safire.
Cercetau tot mai adânc în străfundurile întunecate.
Acolo au aflat-o.
Era Inima Muntelui.
Piatra Străveche.
Thror a numit-o Nestemata Regelui.
A luat-o ca pe un semn al dreptului său divin de a domni.
Toţi aveau să i se închine,
până şi Thranduil, regele elfilor.
Pe măsură ce uriaşa bogăţie a gnomilor sporea,
rezerva lor de bunăvoinţă sărăcea.
Nimeni nu ştie cu exactitate ce a declanşat ruptura.
Elfii au aruncat vina pe gnomi că le-ar fi furat comoara.
Gnomii au venit cu altă poveste.
Că regele elf
ar fi refuzat să le ofere preţul cuvenit.
E trist, Frodo, cum pier vechile alianţe,
cum se distrug prieteniile între neamuri.
Şi pentru ce?!
Încet, lumina soarelui a pălit,
iar întunericul a început să se lase.
Iubirea lui Thror pentru aur a devenit prea aprigă.
O suferinţă a început să-l macine.
Era o suferinţă a minţii.
Iar când boala înfloreşte,
urmează întotdeauna necazuri.
Mai întâi s-a auzit un zgomot ca o furtună dinspre Miazănoapte.
Pinii de pe munte trosneau în vântul fierbinte şi uscat.
Balin, dă alarma!
Iute, dă de veste străjilor!
- Ce se petrece? - Un dragon.
Dragon!
Era un dragon de la Miazănoapte.
Sosise Smaug.
Mulţi au pierit fără rost în ziua aceea.
Căci cetatea omului nu însemna nimic pentru Smaug.
La altceva poftea el.
Dragonii jinduiesc la aur cu râvnă aprigă şi-ntunecată.
Ţineţi rândurile!
Ereborul... era pierdut.
Căci dragonul îşi apără prada până la ultima suflare.
Fugiţi să scăpaţi cu viaţă!
Ajutaţi-ne!
Thranduil n-a riscat viaţa alor săi împotriva mâniei dragonului.
Niciun ajutor n-a venit din partea elfilor în acea zi
şi în nicio alta de atunci şi până azi.
Rămaşi fără patrie,
gnomii din Erebor au pribegit prin sălbăticie.
Neamul cândva puternic trăia acum vremuri de restrişte.
Tânărul prinţ gnom a ajuns să caute de muncă,
trudind prin satele oamenilor.
Însă în amintirea lui s-au pecetluit fumul de sub clar de lună
şi copacii arzând ca nişte făclii.
Văzuse răsuflarea de foc a dragonului
şi cetatea făcută scrum.
Nu a iertat nicicând... şi nici nu a uitat.
Foarte departe, într-un alt colţ de lume,
dragonii erau pură fantezie.
Scamatorii făcute de vrăjitori în ajunul solstiţiului de vară.
Nu cu mult mai înspăimântătoare decât praful de stele.
Bilbo!
Acum, dragul meu Frodo, intru şi eu în scenă.
Fu începutul unei prietenii neverosimile
care durează de o viaţă.
Dar nu acesta e începutul istorisirii mele.
Pentru mine, a început... Păi, exact aşa cum te-ai aştepta.
Într-o vizuină în pământ
trăia odată un hobbit.
Nu era o gaură murdară, plină de râme şi miasme.
Doar era vizuina unui hobbit,
iar asta însemna bucate alese, un foc arzând în vatră
şi toate cele trebuincioase unui cămin.
Mulţumesc.
- Ce-i asta? - Ceva doar pentru mine, ia mâna!
Nu e isprăvită încă.
- Pentru ce anume? - Ca să fie citită.
- Ce mai sunt şi astea? - Răspunsuri la invitaţii.
- Azi e ziua?! - Toţi au spus că vin.
Mai puţin familia Sackville-Baggins. Ei cer să-i pofteşti în persoană.
Zău? Mai bine mort!
Cred că le-ar conveni.
După părerea lor, eşti doldora de aur.
A fost un singur sipet şi nici pe departe plin.
- Şi încă duhneşte a trol. - Ce tot faci?
Sunt prudent.
Ştii că am prins-o cu argintăria.
- Pe cine? - Pe Lobelia Sackville-Baggins.
Îşi îndesase în buzunar toate lingurile.
Groaznică muiere! Să fii cu ochii pe ea după ce...
Când voi...
Când vei ce?
Nimic. Lasă...
Să ştii că lumea începe să-şi pună întrebări, unchiule.
- Te consideră ciudat. - Ciudat?
- Nu eşti sociabil. - Nu sunt sociabil? Bazaconii!
Fii drăguţ şi pune asta pe poartă.
Intrarea oprită pentru toţi, în afară de cei veniţi la petrecere
Crezi că va veni?
- Cine? - Gandalf.
Nu pierde el ocazia să aprindă artificii.
O să facă spectacol, ai să vezi.
- Bun, atunci purced la drum. - Unde?
În Codrul de la Răsărit, să-i fac o surpriză.
Atunci du-te, să nu întârzii!
Nu-i plac întârzierile.
Nu că eu aş fi întârziat vreodată.
Pe vremea aceea, ajungeam mereu la ceasul stabilit.
Eram un hobbit respectabil.
Şi nimic neaşteptat...
...nu se întâmpla vreodată.
O CĂLĂTORIE NEAŞTEPTATĂ
CU 60 DE ANI ÎN URMĂ
- Bună dimineaţa! - Ce voieşti a spune?
Îmi urezi o dimineaţă bună sau îmi spui că e bună,
chiar dacă eu n-o socotesc astfel?
Sau tu te simţi bine în dimineaţa asta anume?
Ori gândeşti că e o dimineaţă în care poţi fi bun?
Aş zice că toate la un loc.
- Te pot ajuta? - Asta rămâne de văzut.
Caut pe cineva pe care să-l fac părtaş la o aventură.
O aventură?
Nu cred să afli vreun doritor la asfinţit de Bree.
Treburi nesuferite, ce-ţi dau multe bătăi de cap.
Ajungi să întârzii la cină din pricina lor.
- O dimineaţă bună! - Nu credeam să ajung ziua
în care să mă trimită la plimbare odrasla Belladonnei Took,
de parcă aş fi vânzător ambulant de nasturi.
- Poftim? - Te-ai schimbat.
- Şi nu doar în bine, Bilbo Baggins! - Te cunosc?
Ai ştiinţă de numele meu,
deşi nu-ţi aminteşti că eu sunt cel ce-l poartă. Sunt Gandalf.
Iar Gandalf nu e altcineva...
...decât eu însumi.
Vrăjitorul rătăcitor care făcea artificii nemaipomenite?
Bătrânul Took le aprindea în ajunul miezului de vară.
Nu ştiam că mai eşti pe aceste meleaguri.
- Şi unde altundeva să fiu? - Unde...?
Îmi pare bine să văd că-ţi mai aminteşti de mine,
chiar dacă e vorba doar de artificii.
Da... Aşa rămâne. Îţi va prinde bine.
Iar pentru mine va fi amuzant. Le voi da de veste.
De veste? Cui? Nu, stai aşa!
Nu vreau aventuri, mulţumesc! În niciun caz azi.
Încearcă dumneata peste Măgură sau pe celălalt mal al Apei.
O dimineaţă bună!
Bună dimineaţa.
Douăsprezece. Poftiţi. Să aveţi o zi bună.
Bun amic.
Salutare, dle Bilbo. Ia uitaţi.
Pipăiţi barabulele mele. Mi-s faine şi zdravene.
- Tocmai din West Farthing. - Impresionant, dle Worrywort.
Ai văzut cumva vreun vrăjitor dând târcoale prin părţile astea?
Un ins înalt? Barbă lungă şi sură? Pălărie ţuguiată?
Nu pot spune că am văzut.
Dwalin, la dispoziţia dumitale.
Bilbo Baggins. La dispoziţia dumitale.
Ne cunoaştem?
Nu.
Încotro, băiete? E aici?
- Ce anume să fie şi unde? - Cina.
Mi-a zis că o să găsesc de-ale gurii din belşug.
Ţi-a zis? Cine?
- Foarte bun. Mai e? - Ce? Da.
Serveşte-te.
Nu aşteptam oaspeţi.
E cineva la uşă.
Balin, la dispoziţia dumitale.
- Seara bună. - Da, aşa este.
Deşi cred că o să plouă mai târziu.
- Am întârziat? - La ce anume?
Seara bună, frate!
Pe barba mea! Eşti mai scund şi mai lat decât ultima dată.
Mai lat, nu mai scund. Dar sunt ager cât pentru amândoi.
Mă scuzaţi, nu vreau să vă întrerup,
însă nu sunt încredinţat că aţi nimerit bine casa.
- Ai cinat? - Îmi plac oaspeţii.
Îmi place să primesc musafiri, ca oricărui hobbit,
însă îmi place să-i cunosc înainte să mă viziteze.
- Ce e asta? - Nu ştiu.
- Cred că e brânză stricată. - E plină de mucegai.
Nu vă cunosc pe niciunul, chiar deloc.
Nu vreau să fiu necioplit, însă trebuia să vă spun. Regret.
Scuzele îţi sunt acceptate.
Umple-o, frate, nu te zgârci!
- Vrei să te ospătezi? - Dacă insişti, mănânc din nou.
- Fili. - Şi Kili.
La dispoziţia dumitale.
- Eşti domnul Boggins, nu? - Nu! Nu puteţi intra.
- Aţi greşit casa. - Poftim?
- S-a anulat? - Nu ne-a anunţat nimeni.
- Nu s-a anulat nimic. - Ce bine!
Atenţie la astea, tocmai le-am ascuţit.
Frumoasă casă. Dumneata ai construit-o?
Poftim? Nu, e a familiei mele de ani.
E lada de zestre a mamei. Te rog, las-o!
Fili, Kili, haideţi! Ajutaţi-ne.
Domnule Dwalin...
S-o împingem în hol, altfel nu avem loc toţi.
- Toţi? Dar câţi mai vin? - Ridic-o. Unde o punem?
Nu se poate!
Nu. Nu e nimeni acasă!
Mergeţi pe capul altcuiva!
Şi aşa sunt prea mulţi gnomi la masa mea.
Dacă e vorba de vreo glumă,
nu pot decât să spun că lasă mult de dorit.
- Dă-te, umflatule! - Ridică-te! Ia-ţi piciorul!
Gandalf.
Uite, ia-o pe-asta.
Scuză-mă, acela-i puiul meu!
Dacă nu te superi, acela-i vinul meu! Scuze!
E rănit.
- De la securea înfiptă-n cap. - Mort?
Nu, doar între urechi. Picioarele sunt în regulă.
Pune la loc! La loc!
Nu gemul! Scuze, dar...
Cam exagerat, nu crezi? Ai cuţit de brânză?
Cuţit? Mănâncă o roată odată.
Nu, ăla e scaunul bunicului Mungo... La fel şi ăla. La loc!
- Nu te aud. - E o antichitate, nu se stă pe el.
Aia e carte, nu suport de pahar. Lasă harta aia jos!
Lui Gimli i-ar plăcea.
- Mă scuzaţi, dle Gandalf... - Da?
Vă pot ispiti cu un ceai de muşeţel?
Nu, mulţumesc, Dori. Doar puţin vin roşu.
- Atenţie! - Da.
Fili, Kili...
Oin, Gloin.
Dwalin, Balin, Bifur, Bofur, Bombur, Dori, Nori... Ori!
Nu premiatele mele! Mulţumesc!
Da, ai dreptate, Bifur.
Se pare că ne lipseşte un gnom.
Întârzie. A fost în nord, la sfat. O să vină.
Domnule Gandalf? Un pahar cu vin roşu, cum aţi cerut.
Are un buchet fructat.
Noroc!
Bombur a trecut deja la a doua pulpă de miel!
N-are cum, nu de la distanţa asta!
Facem prinsoare?
Prinde, Bombur!
- Uită-te la el! - Te ajut eu.
Ce pacoste!
- Bere? Poftim. - Aici, frate!
Mai ia o duşcă! Poftim.
- La trei! Unu, doi... - Până la fund!
Ştiam eu că poţi!
Ăla e milieu, nu cârpă de vase.
- Dar e numai găuri. - Normal, e făcut cu croşeta.
Crochetul? Minunat joc, dacă eşti curajos.
Naiba-n ei de gnomi afurisiţi!
Dragul meu Bilbo, ce s-a întâmplat?
Ce s-a întâmplat? Sunt asediat de gnomi. Ce caută aici?
Sunt o tovărăşie plăcută, odată ce te obişnuieşti cu ei.
Nu vreau să mă obişnuiesc cu ei.
Uite în ce hal e bucătăria! Covorul e plin de noroi.
Mi-au prădat cămara.
Nu mai spun ce-au făcut în baie!
Aproape au distrus-o. Ce caută în casa mea?
Mă scuzaţi.
Îmi cer scuze că vă deranjez, dar ce să fac cu farfuria?
Dă-o-ncoace, Ori.
Aia e vesela mamei, de pe Meleagul de la Apus!
Are peste un veac!
V-aş ruga să nu faceţi asta! O să le tociţi.
Aţi auzit, băieţi?
Zice că o să-i tocim cuţitele.
Spargeţi cupe şi pahare!
Sticle, dopuri, zob şi scrum!
Ne urăşte Bilbo Baggins,
Să-l urâm şi noi acum!
Rupeţi feţele de masă!
Oase, lapte, vin, borhot!
Şi mâncarea lui rămasă
Aruncaţi-o peste tot!
În ceaun zdrobiţi ulcele
Şi vărsaţi pe jos untura;
Unde mai găsiţi o oală,
Pe podea s-o daţi de-a dura!
Ne urăşte Bilbo Baggins.
A sosit.
Gandalf.
Parcă spuneai că e un loc uşor de găsit.
M-am pierdut de două ori.
N-aş fi găsit casa de nu era semnul de pe uşă.
Semn? Nu e niciun semn, uşa e vopsită de curând.
Ba da, căci eu am însemnat-o.
Bilbo Baggins, permite-mi să-ţi prezint căpetenia cetei.
Thorin Scut de Stejar.
Deci...
Acesta e hobbitul.
Spune-mi, domnule Baggins, ai mai luptat?
- Poftim? - Topor sau sabie?
Ce armă preferi?
Dacă ţii neapărat să ştii, mânuiesc cu iscusinţă castanele,
însă nu înţeleg ce însemnătate are.
Mă gândeam eu.
Aduce mai curând a băcan decât a spărgător.
Ce veşti ne-aduci din Ered Luin?
- Au venit toţi? - Da, trimişi din cele şapte regate.
Şi ce-au avut de zis gnomii din Munţii de Fier?
Dain ne e alături?
Nu vin.
Spun că e a noastră călătoria şi doar a noastră.
Plecaţi în călătorie?
Bilbo, dragul meu, să lămurim câte ceva.
Departe către Răsărit,
peste munţi şi râuri,
dincolo de codri şi pustiuri,
se află un pisc solitar.
"Muntele Singuratic".
Da. Oin a citit semnele,
iar acestea spun că a sosit vremea.
Au fost zăriţi corbi zburând către munte, aşa cum s-a prezis.
"Când păsările din negura timpului fac cale întoarsă către Erebor,
domnia bestiei va lua sfârşit."
- Care bestie? - Se referă la Smaug Înfricoşătorul,
Năpasta cea mai Mare şi mai Cumplită a evului nostru.
Suflul de flăcări înaripat.
Dinţii-i sunt ascuţiţi, iar ghearele, ca nişte căngi.
- Adoră metalele preţioase. - Ştiu ce-i un dragon.
Nu mă tem! Pot să-l înfrunt.
O să simtă pe pielea lui tăişul sabiei unui gnom!
- Bravo ţie! - Stai jos.
Ar fi greu şi de-am avea o armată,
darămite aşa, că suntem doar 13.
Şi nu dintre cei mai buni sau cei mai mintoşi.
Pe cine faci tu greu de cap?
Ce-a zis?
Om fi noi puţini la număr,
însă suntem războinici până la ultimul!
Uiţi că ne însoţeşte un vrăjitor.
Probabil că Gandalf a ucis sute de dragoni.
N-aş zice că e chiar aşa...
- Dar câţi? - Poftim?
Câţi dragoni ai ucis?
Hai, spune un număr!
Mă scuzaţi! Vă rog...
De-ajuns!
Dacă noi am interpretat semnele, nu credeţi că le-au citit şi alţii?
Umblă deja zvonuri.
Dragonul Smaug nu a mai fost zărit de 60 de ani.
Privirile sunt aţintite către Răsărit.
Iscodesc şi cântăresc primejdiile.
Imensa noastră comoară zace fără apărare.
Stăm să privim cum alţii reclamă ceea ce ne aparţine de drept?
Sau profităm de şansa asta de a câştiga Ereborul?
Uiţi că Poarta e ferecată.
Nu putem intra în munte.
Dragul meu Balin, asta e doar pe jumătate adevărat.
De unde o ai?
Mi-a fost încredinţată de tatăl tău, Thrain.
Mi-a fost dată spre păstrare.
De acum e a ta.
Dacă există o cheie,
trebuie să existe şi o uşă.
Runele indică o trecere secretă către Sălile de Jos.
Mai există o intrare.
Asta dacă o găsim. Uşile gnomilor sunt invizibile când sunt închise.
Răspunsul se află pe hartă, dar eu n-am iscusinţa să-l găsesc.
Însă, în Pământul-de-Mijloc, există cineva care poate.
Pentru această misiune trebuie şiretenie şi curaj.
Dacă suntem grijulii şi ageri la minte,
cred că o putem duce la bun sfârşit.
De aia e nevoie de un spărgător.
Da, şi încă de unul iscusit. Un adevărat maestru.
Şi eşti aşa ceva?
Ce anume?
A spus că e un adevărat maestru!
Eu? Nu, nici vorbă. N-am furat nimic în viaţa mea.
Mă tem că sunt de acord cu domnul Baggins.
N-are stofă de spărgător.
Ţinutul Pustietăţii nu e pentru cei ce nu ştiu să-şi poarte de grijă.
Se descurcă el.
Se descurcă? Serios?
Destul!
Dacă spun eu că Bilbo Baggins e spărgător, atunci înseamnă că e!
Hobbiţii sunt sprinteni.
Dacă vor, se fac nevăzuţi.
Dragonul cunoaşte mirosul de gnom,
dar n-a simţit nicicând miros de hobbit.
Asta ne oferă un avantaj clar.
Mi-aţi cerut să-l găsesc pe al paisprezecelea membru.
L-am ales pe domnul Baggins.
Nu vă luaţi după aparenţe, sunt înşelătoare.
Are mai multe de oferit decât aveţi voi habar.
Nici el nu ştie de ce e în stare.
Trebuie să te încrezi în mine.
Prea bine. Vom face cum doreşti.
- Daţi-i contractul. - Batem palma! La drum!
E unul obişnuit. Cheltuielile din buzunarul propriu,
durata călătoriei, plata, înmormântarea şi tot aşa.
Înmormântarea?
- Nu garantez că se întoarce teafăr. - Am înţeles.
Nici nu vreau să fiu răspunzător de soarta lui.
De acord.
"Condiţiile sunt: plată peşin la încheierea daravelii,
până la a 14-a parte, maxim, din tot câştigul (dacă va fi)."
Pare just.
"Însoţitorii nu răspund de posibilele răni provocate sau suferite,
incluzând aici sfâşierea,
scoaterea măruntaielor..."
Incinerarea?!
Păi, îţi face scrum carnea de pe oase într-o clipită.
- Te simţi bine, băiete? - Da...
M-a luat cu leşin.
Imaginează-ţi un cuptor înaripat.
Trebuie să ies la aer.
O străfulgerare, o durere arzătoare şi gata! Te faci scrum.
Nu.
Bună treabă, Bofur!
Îmi revin eu. Am nevoie de o clipă de linişte.
Stai liniştit de mult prea multă vreme.
Spune-mi, te rog, de când milieurile şi vesela mamei
au devenit atât de importante?
Îmi amintesc un tânăr hobbit care era mereu în căutarea elfilor,
care veşnic întârzia şi ajungea acasă după lăsarea serii,
lăsând în urmă o dâră de noroi, vreascuri şi licurici.
Nimic nu i-ar fi fost mai pe plac
decât să afle ce zace dincolo de Comitat.
Lumea nu se află în cărţi şi în liniile hărţilor.
Lumea e acolo, afară.
Nu mă pot arunca aşa în neant.
Sunt un Baggins din Fundătură.
Eşti de asemenea un Took.
Ştiai că străbunul tău, Muget de Taur,
era atât de mare la stat, încât putea călări pe cal?
- Da. - Ei bine, aşa e!
În bătălia de pe Câmpiile Verzi, i-a atacat pe goblini.
Şi-a rotit măciuca atât de vârtos, încât a smuls capul regelui lor
şi l-a azvârlit în aer, prăvălindu-l într-o vizuină de iepure.
Astfel au ieşit biruitori.
Tot atunci s-a născut şi golful.
Cred că pe asta ai născocit-o.
Orice istorisire bună merită înflorită.
Când te vei întoarce, vei avea şi tu ce istorisi.
Poţi să-mi făgăduieşti că mă voi întoarce?
Nu.
Chiar de vei izbuti...
...nu vei mai fi acelaşi.
Aşa mă gândeam şi eu.
Regret, Gandalf, nu pot.
Ai greşit hobbitul.
Se pare că am rămas fără spărgător.
Pesemne e mai bine aşa.
Soarta ne-a fost mereu potrivnică.
La urma urmei, ce suntem noi?
Negustori, mineri,
spoitori şi făuritori de jucării.
N-avem stofă de eroi.
Există câţiva războinici în rândul nostru.
Dintre cei din alte vremuri.
Aş renunţa oricând la armata din Munţii de Fier pentru voi.
Căci, atunci când v-am chemat, voi aţi venit.
Loialitate, onoare şi tragere de inimă.
Nu pot cere mai mult.
Nu trebuie să faci asta. Nu eşti legat de mâini şi de picioare.
Ţi-ai îndeplinit îndatoririle faţă de neamul nostru.
Ne-ai făurit o nouă viaţă în Munţii Albaştri.
O viaţă de pace şi belşug.
O viaţă care face mai mult decât tot aurul din Erebor.
De la bunicul şi tatăl meu, cheia a ajuns la mine.
Visau la ziua în care gnomii din Erebor îşi vor recuceri patria.
Nu am încotro, Balin.
Sunt legat de mâini şi de picioare.
Atunci îţi stăm alături, băiete.
Vom duce visul la bun sfârşit.
Dincol' de munţi, spre Răsărit,
Cât încă zorii
N-au mijit,
La grotele adânci
Porni-vom
Să dăm de aurul vrăjit!
Apoi, cum n-a mai fost nicicând!
Păduri de pini prin munţi gemând
Şi-n focul dus de vânt, ca torţe
Copaci prin noapte luminând!
E cineva?
Ce bine!
ISCĂLIT: THORIN, FIUL LUI THRAIN MARTOR: BALIN, FIUL LUI FUNDIN
SPĂRGĂTOR...
- Domnu' Bilbo, încotro? - Nu pot, sunt deja în întârziere.
- Unde întârziaţi? - Plec în căutarea aventurii!
N-am spus eu? Ne-am irosit timpul venind aici.
- Adevărat grăieşti! - Ce idee caraghioasă!
Să ne folosim de-un hobbit, auzi! A cui o fi fost ideea?
Staţi! Staţi aşa!
M-am iscălit.
Poftim!
Totul pare să fie în regulă.
Bun venit, domnule Baggins,
în Compania lui Thorin Scut de Stejar!
- Daţi-i un ponei. - Nu, chiar nu e nevoie.
Mulţumesc, însă pot să ţin pasul pe jos.
Am făcut destule drumeţii.
Am ajuns până la Frogmorton...
Hai, Nori, plăteşte!
- Şi încă una. - Mulţam, flăcăule!
Despre ce e vorba?
Au pus rămăşag dacă ai să ne însoţeşti sau nu.
Cei mai mulţi au pus prinsoare că nu vei veni.
- Şi dumneata ce-ai crezut? - Ei bine...
Dragul meu, nu m-am îndoit de tine nici măcar o clipă.
Am alergie la părul de cal.
Nu... staţi puţin! Trebuie să facem cale întoarsă.
Acum ce s-a mai întâmplat?
- Mi-am uitat batista. - Poftim!
Foloseşte-te de asta!
Mergeţi mai departe!
Va trebui să te descurci fără batiste şi multe altele, Bilbo Baggins,
până ne ducem călătoria la bun sfârşit.
Te-ai născut între colinele domoale şi pâraiele Comitatului.
De acum, ţi-ai lăsat căminul în urmă.
Lumea se aşterne dinaintea ta.
Bună, fetiţo! Cine e fetiţă cuminte?
O să fie secretul nostru, Myrtle. Să nu spui nimănui!
Ce s-a auzit?
Orci.
Orci...?
Ucigaşi. Sunt cu zecile prin ţinuturile astea.
Colcăie prin Pământurile Pustii.
Atacă în zori, în timpul somnului.
Iute şi fără zgomot. În urma lor curg râuri de sânge.
Credeţi că e ceva de râs?
Vi se pare lucru de şagă?
- Nu vorbeam serios. - Nu, aşa e.
N-aveţi habar de nimic.
Nu-l lua în seamă, flăcăule.
E cât se poate de îndreptăţit să urască orcii.
După ce dragonul a cucerit Muntele Singuratic,
regele Thror a încercat să repună stăpânire
pe străvechiul regat gnom al Moriei.
Însă duşmanul ne-o luase înainte.
Moria fusese cotropită de legiuni de orci,
în fruntea cărora se afla cel mai cumplit dintre ei,
Azog Pângăritorul.
Uriaşul orc din Gundabad
se juruise să stârpească neamul lui Durin.
A început... luând capul regelui.
Nu!
Thrain, tatăl lui Thorin, şi-a pierdut minţile de durere.
A dispărut. Nu ştiam dacă a fost prins sau răpus.
Eram fără căpetenie.
Nu ne mai aşteptau decât înfrângerea şi moartea.
Şi atunci l-am zărit.
Un tânăr prinţ gnom,
înfruntându-l pe Azog.
I-a ţinut singur piept acestui duşman cumplit.
Cu zalele frânte, şi-a luat drept scut o simplă ramură de stejar.
Azog a aflat în acea zi
că stirpea lui Durin nu avea să fie nimicită atât de uşor.
Ne-am unit forţele...
...şi am respins atacul orcilor.
Duşmanul fusese înfrânt.
Dar n-a fost ospăţ
şi nici veselie în acea noapte,
căci cei răpuşi erau câtă frunză şi iarbă.
Puţini scăpaserăm cu viaţă.
Şi mi-am spus atunci:
"Iată o căpetenie pe care aş urma-o bucuros!"
"Iată unul demn de a fi rege!"
Şi Azog?
- Ce s-a întâmplat cu el? - S-a-ntors îndărăt de unde se ivise.
Mizerabilul a murit demult de pe urma rănilor.
Trimiteţi-i vorbă Stăpânului.
I-am găsit pe ticăloşii de gnomi.
Domnule Gandalf, nu poţi face ceva legat de potopul ăsta?
Plouă, domnule gnom,
şi o să tot plouă până se termină.
De vrei să schimbi vremea, caută-ţi alt vrăjitor.
Mai sunt? Alţi vrăjitori, vreau să zic.
Suntem cinci. În fruntea ordinului se află Saruman cel Alb.
Mai sunt cei doi Vrăjitori Albaştri...
- Le-am şi uitat numele. - Şi cine e al cincilea?
Radagast Cafeniul.
E un mare mag? Sau seamănă cu dumneata?
E un vrăjitor de seamă în felul său.
E un suflet blând, ce preferă tovărăşia animalelor.
Veghează asupra codrilor şi a meleagurilor de la răsărit.
Şi bine face, căci întunericul va căuta mereu
să-şi facă loc aici.
Nu e bine. Nu e bine deloc!
Vai mie, nu, Sebastian!
Nu se poate!
La o parte! Lăsaţi-i loc să respire!
Nu pricep de ce nu merge!
Doar nu e vrăjitorie!
Vrăjitorie...
Vai mie, dar chiar asta e...
Puteri magice, întunecate şi puternice...
De unde s-au ivit creaturile acelea întunecate?
Din vechea fortăreaţă?
Arată-mi!
Vom înnopta aici.
Fili, Kili, îngrijiţi-vă de ponei şi rămâneţi lângă ei.
Aici au locuit cândva un fermier şi familia lui.
- Oin, Gloin, faceţi focul! - Cu siguranţă.
Ar fi mai înţelept să ne continuăm drumul.
Am putea ajunge la Valea Tăinuită.
Ţi-am mai zis că nu mă apropii de acel loc.
Şi de ce nu? Elfii ne-ar putea ajuta.
- Am primi merinde, odihnă şi sfat. - N-am nevoie de sfatul lor.
Nu putem desluşi harta, iar Stăpânul Elrond ne-ar ajuta.
Să ne ajute?
Un dragon atacă Ereborul. Ce sprijin ne-au dat elfii?
Orcii pradă Moria şi ne pângăresc sălile sacre.
Elfii privesc şi nu fac nimic.
Îmi ceri să-i caut pe cei ce mi-au trădat bunicul şi tatăl.
Tu nu eşti nici bunicul, nici tatăl tău.
Nu ţi-am adus cheia şi harta ca să te agăţi de trecut.
Nu ştiam că sunt ale tale şi le poţi păstra.
E totul bine? Gandalf, încotro?
Să caut tovărăşia singurului om de aici cu puţină minte.
- Cine anume? - Eu însumi, dle Baggins!
M-am săturat de gnomi pe ziua de azi.
Hai, Bombur, ne-a cuprins foamea.
Se mai întoarce?
Lipseşte de multă vreme.
- Cine? - Gandalf.
E vrăjitor. Face ce pofteşte.
Poftim, fă-ne un serviciu şi du-le asta băieţilor.
Opreşte-te, ai mâncat destul.
Nu-i rea tocana, Bombur. Am pomenit şi mai rea.
Parcă-i făcută de Dori.
Da, foarte amuzant...
- Ce se petrece? - Trebuia să ne îngrijim de ponei.
Dar s-a ivit o problemă.
- Aveam 16. - Însă acum mai sunt 14.
Daisy şi Bungo au dispărut.
Asta nu e de bine.
E chiar de rău. Să-i dăm de veste lui Thorin?
Nu, mai bine să nu intre la griji.
Tu eşti spărgătorul, ne-am zis că ai putea să cercetezi tu.
- Ceva a smuls copacii din rădăcini. - Aşa ne-am spus şi noi.
E ceva foarte mare şi pesemne foarte periculos.
Se vede o lumină.
Vino încoace!
Lăsaţi-vă jos!
- Ce e? - Troli.
I-au prins pe Myrtle şi pe Minty.
O să-i mănânce. Să facem ceva!
Da, ar trebui să faci ceva!
Trolii de munte sunt mari şi înceţi la minte, n-o să te vadă.
Nu te teme. O să fim în spatele tău.
Dacă dai de necaz, ţipă de două ori ca striga şi o dată ca huhurezul.
De două ori ca striga. Nu, de două ori ca huhurezul.
Precis e o idee bună?
Carne de oaie ieri, carne de oaie azi!
Şi al naibii să fiu dacă nu se-arată la fel şi mâine!
Mai lasă văicăreala.
Ăştia nu-s berbeci, sunt bidivii proaspeţi.
Nu mi-au plăcut niciodată caii, n-au destulă osânză.
Tot sunt mai gustoşi decât moşul de fermier.
Era numai piele şi os. Am şi acum resturi printre dinţi.
Minunat, pluteşte în zeamă.
- O să-i dea aromă. - Să ştii că mai am.
Nici să nu te gândeşti!
Stai jos!
Sper că le scoţi măruntaiele.
Nu-mi plac părţile puturoase.
- Ţi-am zis să stai jos! - Dar sunt hămesit!
Mâncăm sau nu bidiviii?
Tacă-ţi fleanca, o să haleşti ce îţi dau eu.
Şi de ce găteşte el? Toate au acelaşi gust.
- Totul are gust de pui. - Mai puţin puiul.
- Care are gust de peşte! - Puţină preţuire n-ar strica.
"Mulţumim mult, Bert! Ce tocană minunată, Bert!"
E chiar aşa de greu?
Îi mai trebuie un praf de excremente de veveriţă.
Hei, aia e pileala mea!
Pardon...
Ce gust echilibrat!
Ia gustă şi tu!
E bună, nu?
De aia gătesc eu.
Îmi chiorăie maţele, trebuie să-nghit ceva!
Carne... am nevoie de-o ciozvârtă!
Ptiu! Bert, uite ce mi s-a ivit din nas!
- Are mâini, picioare, de toate! - Da' ce e?
Nu ştiu, dar nu-mi place cum se zbate.
- Ce eşti? O veveriţă mai mare? - Sunt spă... hobbit.
- Un spăhobbit? - Putem să-l punem în oală?
Putem încerca.
Nu rămâne mai mult de o îmbucătură după ce-l jupuim şi-i scoatem oasele.
Poate mai găsim spăhobbiţi prin părţile astea.
Poate ne iese şi de-o plăcintă!
- Înşfacă-l! - E prea iute!
Aşa, vino încoace! Te-am prins!
- Mai găsim din ăştia ca tine? - Nu.
- Minte. - Ba nu!
Ţine-l cu tălpile deasupra focului.
Schingiuieşte-l!
- Dă-i drumul! - Ce?
Am spus... să-i dai drumul!
În saci! Vârâţi-i în saci!
Haideţi! Pe ei!
- Bilbo! - Nu!
Lăsaţi armele...
...sau îl facem bucăţi!
Frige! Frige!
De ce să-i gătim? Hai să-i facem chiseliţă!
Ar trebui sotaţi şi fripţi, cu un pic de salvie.
- Chiar e nevoie de aşa ceva? - Sună delicios.
- Dezleagă-mă! - Haleşte ceva pe măsura ta!
Lăsaţi condimentele, n-avem toată noaptea!
Se apropie zorile. Să-i dăm bătaie.
Nu-mi surâde să mă fac stană de piatră.
Staţi! Sunteţi pe cale să faceţi o greşeală teribilă.
Nu te poţi înţelege cu ei, sunt nerozi.
Nerozi? Şi-atunci noi ce suntem?
Mă refeream la condimente.
- Ce-i cu ele? - Păi i-aţi mirosit?
Vă trebuie ceva mai tare ca salvia dacă vreţi să-i mâncaţi!
- Trădătorule! - Ce ştii tu despre gătitul gnomilor?
Mai taci! Lasă spăhobbitul să grăiască.
Secretul mâncării de gnom e...
- Ei bine? Hai, grăieşte! - Da, vă spun, secretul e...
Trebuie să-i jupuiţi întâi!
Sper că glumeşte!
Tom, adu-mi cuţitul de filetat.
- O să te jupoi eu pe tine! - N-o să uit asta!
Ce prostie! De câte ori n-am mâncat eu cu piele cu tot!
Eu zic să-i înfulecăm cu încălţări cu tot!
Are dreptate.
Nu-i nimic dacă mâncăm gnomi cruzi.
Bun şi crocant!
Nu-l lua pe ăla! E atins de boală!
- Poftim? - Are intestinele pline de viermi.
De fapt, toţi au paraziţi. O treabă groaznică, mărturisesc.
- Sincer, eu nu aş risca. - Paraziţi? A zis "paraziţi"?
N-avem paraziţi! Tu eşti ăla viermănos!
Ce tot vorbeşti acolo, băiete?
- Eu am unii cât braţul de gros! - Ai mei sunt uriaşi!
- Suntem plini! - Da, plini ochi!
Şi ce să facem? Să le dăm drumul?
- Ei bine... - Crezi că nu ştiu ce pui la cale?
Năpârstocul ăsta ne crede nerozi.
- Năpârstoc? - Nerozi?
Zorile vă vor preschimba în piatră!
- Ăsta cine mai e? - Habar n-am.
Putem să-l mâncăm şi pe el?
Ia-ţi piciorul de pe spatele meu!
- Unde ai fost? - Să văd ce-i în faţă.
- Şi ce te-a făcut să te întorci? - M-am uitat îndărăt.
Urâtă treabă, şi totuşi sunteţi toţi teferi.
Nu mulţumită spărgătorului tău.
A avut minte şi a tras de timp. Voi nu v-aţi gândit la asta.
S-au coborât probabil din Pârloagele Etten.
- De când se aventurează aşa departe? - Nu s-a mai întâmplat de un Ev.
De când domnea întunericul pe aceste meleaguri.
Nu aveau cum să călătorească la lumina zilei.
Trebuie să se afle o peşteră aici.
Ce-i duhoarea asta?
E tainiţa unor troli.
Aveţi grijă pe ce puneţi mâna.
Ar fi păcat să le lăsăm să zacă aici.
- Ar putea să le ia oricine. - Aşa e.
Nori! Ia o lopată.
Săbiile acestea n-au fost făurite de troli.
Şi nici de vreun fierar din neamul oamenilor.
Au fost făurite în Gondolin, de elfii nobili din Primul Ev.
Nu există tăişuri mai straşnice.
- Pune-l jos. - E bine aşa.
Haide, repede!
Ne facem o rezervă pe termen lung.
Să ieşim din duhoarea asta! Să mergem!
Bofur, Gloin, Nori!
Bilbo!
Poftim.
E cam pe măsura ta.
- Nu pot accepta aşa ceva. - Tăişul e făurit de elfi.
Va luci albastru în apropierea orcilor sau a goblinilor.
- N-am mânuit niciodată o sabie. - Sper nici să nu fii nevoit.
Însă, de vei fi, aminteşte-ţi vorbele astea...
Adevăratul curaj înseamnă nu să ştii când să ucizi,
ci când să cruţi o viaţă.
Se apropie ceva!
- Gandalf... - Rămâneţi împreună!
Daţi-i zor! Luaţi-vă armele!
Tâlhari! Foc! Omor!
Radagast!
E Radagast Cafeniul! Ca să vezi...
- Ce cauţi aici? - Te căutam pe dumneata, Gandalf.
- Se urzeşte ceva necurat. - Da?
Lasă-mă o clipă...
Aveam un gând şi l-am pierdut. Îmi stătea pe limbă.
Până la urmă, nu e un gând, e o amărâtă...
...de insectă.
Pădurea cea verde suferă, Gandalf.
Întunericul s-a lăsat peste ea şi nimic nu mai creşte.
Nimic bun, în orice caz.
Aerul duhneşte a putreziciune.
- Iar pânzele sunt cumplite. - Pânzele? Ce voieşti să spui?
Păianjeni uriaşi, Gandalf.
Vlăstarele lui Ungoliant, mă jur pe puterile mele.
Le-am luat urma. Veneau din Dol Guldur.
Dol Guldur...
Dar vechea fortăreaţă e părăsită!
Ba nu, Gandalf.
Nu e.
Sălăşluieşte în ea o putere întunecată,
cum n-am mai pomenit nicicând.
E umbra unei grozăvii de demult.
Cineva care invocă spiritele celor morţi.
L-am zărit, Gandalf. Din bezna cumplită,
şi-a croit drum înapoi un Necromant.
Radagast...
Repede! Repede!
Aşteptaţi-mă!
Îmi pare rău.
Fumează nişte buruiana pipei.
O să te liniştească.
Dă fumul afară.
Acum grăieşte... Un Necromant? Eşti sigur?
Asta nu e de pe tărâmul celor vii.
S-a auzit un lup? Sunt lupi?
Lupi? Nu, nu sunt lupi.
Kili! Apucă arcul!
Iscoade wargi! Un grup de orci e în apropiere.
- Orci? - Cine mai ştie de călătoria ta?
- Nimeni. - Cui i-ai mai dezvăluit?
Nimănui, jur!
- Ce se petrece? - Vă caută.
- Trebuie să ieşim de aici. - Nu putem. Nu mai avem ponei.
- Au fugit! - Îi atrag eu pe urmele mele.
Sunt wargi din Gundabad. Te vor ajunge.
Aceştia sunt iepuri din Rhosgobel.
Să încerce numai!
Hai! Prindeţi-mă de puteţi!
Haideţi!
Nu vă despărţiţi!
Ori, nu! Înapoi!
Hai, veniţi, mai cu zor!
Încotro ne duci?
Gnomii sunt acolo!
După ei!
Înainte! Fugiţi!
Iată-i!
Pe aici! Repede!
- Vin şi mai mulţi! - Kili! Trage în ei!
Suntem încercuiţi!
Unde e Gandalf?
Ne-a lăsat în voia sorţii!
Nu daţi înapoi!
Pe aici, nătângilor!
Hai, mişcaţi-vă!
Repede, toţi!
Mai repede!
Kili, fugi!
Elfi...
Nu văd unde duce poteca. O urmăm sau nu?
O urmăm, bineînţeles.
Aş zice că aşa ar fi cel mai înţelept.
Gandalf.
Unde suntem?
- Poţi să simţi? - Da.
Parcă ar fi... ei bine, parcă ar fi o vrajă.
Exact asta este. O vrajă foarte puternică.
Se vede o lumină în faţă!
Iată Valea Imladris!
În graiul din popor poartă alt nume.
Rivendell.
Aici se află Ultima Casă Primitoare la răsărit de Mare.
Asta ai ticluit de la bun început. Să cauţi adăpost la duşmanii noştri.
Aici nu ai să afli duşmani, Thorin Scut de Stejar.
Aici, singura rea-credinţă e cea pe care-o porţi în suflet.
Crezi că elfii vor consimţi la călătoria noastră?
- Vor încerca să ne oprească. - Desigur.
Dar avem nevoie de răspunsuri.
Ca să izbutim, e nevoie de tact şi de respect.
Şi, nu în ultimul rând, de mult farmec.
Tocmai de aceea, mă vei lăsa pe mine să vorbesc.
Mithrandir!
- Lindir! - Să fiţi cu ochii în patru.
Am auzit zvon că ai intrat în vale.
- Am venit la Stăpânul Elrond. - Stăpânul nu e aici.
Nu e aici? Dar unde se află?
Strângeţi rândurile!
- Gandalf! - Stăpâne Elrond!
Prietene,
pe unde ai fost?
Am vânat un grup de orci care au venit dinspre Miazăzi.
Am răpus câţiva chiar lângă Trecătoarea Tainică.
Orcii nu se apropie atât de mult de hotarele noastre.
Ceva sau cineva i-a atras aici.
Pesemne noi suntem de vină.
Bun venit, Thorin, fiul lui Thrain!
Nu cred că ne-am mai întâlnit.
Semeni mult cu bunicul dumitale.
L-am cunoscut pe Thror când domnea sub Munte.
Aşa să fie? El nu te-a pomenit niciodată.
Ce spune acolo?
- Vorbe de ocară? - Nu, vă pofteşte să vă ospătaţi.
De e aşa, să ne arate calea.
- Încearcă, ia o îmbucătură! - Nu-mi plac ierburile.
Unde e carnea?
Oare cartofi prăjiţi au?
Ai fost foarte mărinimos cu noi.
- Nu sunt înveşmântat cum se cuvine. - Nu eşti niciodată...
Nu pot spune că mă dau în vânt după fecioarele elfe.
Sunt prea zvelte. Toate au pomeţii înalţi şi pielea catifelată.
Cam prea puţin păr facial. Pe de altă parte...
Cea de 'colo nu-i deloc de lepădat.
Aia nu-i o fecioară elfă.
Tare amuzant.
Aceasta e Orcrist, Spintecătoarea de Goblini.
O sabie vestită, făurită de Elfii Nobili din Apus,
cei din neamul meu.
Să te slujească cum se cuvine. Iar acesta e Glamdring...
Barosul pentru Vrăjmaşi, sabia regelui din Gondolin.
Sunt săbii din războaiele din Primul Ev.
Eu nu m-aş obosi, flăcăule. Săbiile sunt botezate după faptele de arme.
Adică a mea n-a văzut nicio bătălie?
Nici nu sunt sigur că este sabie.
E mai curând un cuţitaş de deschis scrisori.
- Unde le-aţi găsit? - În tainiţa unor troli.
Pe Drumul spre Soare-Răsare,
cu puţin înainte să fim atacaţi de orci.
Şi ce căutaţi pe Drumul spre Soare-Răsare?
Pe mine mă scuzaţi.
13 gnomi şi o jumătate de om.
Ciudaţi tovarăşi de drum ţi-ai ales, Gandalf.
Sunt descendenţi ai Casei lui Durin! Un neam nobil şi cuviincios.
Sunt surprinzător de cultivaţi.
Au o dragoste profundă pentru artă.
N-ai vrea să schimbi melodia?
- Parc-aş fi la o înmormântare! - A murit cineva?!
În regulă, băieţi, nu ne rămâne decât un singur lucru de făcut!
Era odată...
Era odată un vesel han La poala unui deal bălan,
Cu o bere-aşa de bună Că pân' şi Omul de pe Lună
Veni să bea o tură
Un mâţ beţiv grăjdaru-avea Ce din vioară scârţâia
Arcuşu-n sus şi-n jos trăgea, Când note înalte miorlăia,
Când note joase torcea, Când note medii atingea.
Şi mâţul ceteraş 'hei-diddle-diddle' Beau, pân' nu mă voi scula,
Şi tot aşa a scârţâit, Ritmul de l-a înteţit
Încât hangiu' înnebunit, Pe Omul din Lună l-a ginit:
"E trecut deja de trei!"
Treburile noastre nu-i privesc pe elfi.
- Thorin, arată-i harta! - E moştenirea neamului meu.
Eu trebuie s-o apăr şi să-i păstrez tainele.
Ferească-ne zeii de încăpăţânarea gnomilor!
Într-o zi, propria-ţi mândrie o să-ţi vină de hac.
Eşti în prezenţa unuia dintre puţinii care pot descifra harta.
Arată-i-o Stăpânului Elrond!
Thorin, nu...
Ereborul?
Ce vreţi să înfăptuiţi cu această hartă?
Vrem doar să o descifrăm.
Adesea, hărţile cuprind cuvinte ascunse.
Încă ştii limba veche a gnomilor, nu-i aşa?
Rune-ale-lunii... Desigur.
- E uşor să-ţi scape. - Asta aşa e.
Pot fi desluşite doar la lumina unei luni
în aceeaşi fază şi anotimp ca atunci când au fost aşternute.
Le poţi desluşi?
Au fost aşternute în ajunul mijlocului de vară,
la lumina unei luni în primul pătrar, acum aproape două veacuri.
Se pare că v-a fost menit să ajungeţi la Rivendell.
Soarta îţi surâde, Thorin Scut de Stejar.
Aceeaşi lună luminează şi în această noapte.
"Stai lângă piatra sură când ciocăneşte sturzul cântător
şi soarele scăpătând îşi aruncă ultima rază a zilei lui Durin"
- "...pe gaura cheii." - Ziua lui Durin?
E prima zi din Anul Nou al gnomilor, când ultima lună de toamnă
şi primul soare de iarnă se împreunează pe cer.
Nu e semn bun.
- Vara e pe sfârşite, ziua se apropie. - Încă avem timp.
- Pentru ce anume? - Să găsim intrarea.
Trebuie să ne găsim în locul stabilit, la momentul stabilit.
Abia atunci vom putea deschide uşa.
Deci asta căutaţi de fapt? Să pătrundeţi în munte?
- Şi ce-are a face? - Unii ar zice că nu e lucru înţelept.
Ce vrei să spui?
Nu eşti singurul care veghează asupra Pământului-de-Mijloc.
Stăpâne, gnomii...
Le-am pierdut urma.
Ne-au atacat elfii.
Nu mai vreau să aud scuze.
Vreau capul regelui gnom!
Erau mai mulţi ca noi.
N-am avut ce face.
Abia am scăpat cu viaţă.
Mai bine
ai fi plătit cu ea.
Mizerabilii de gnomi nu vor rămâne ascunşi pe vecie.
Daţi de veste
că s-a pus preţ pe capul lor!
Nu stai împreună cu camarazii tăi?
N-o să-mi ducă nimeni dorul.
Adevărul e că majoritatea cred că n-am ce căuta în expediţia asta.
Chiar aşa?
Am auzit că hobiţii nu se dau uşor bătuţi.
Serios?
Am mai auzit şi că le place confortul unui cămin primitor.
Iar eu am auzit că nu e înţelept să le ceri elfilor sfatul
pentru că-ţi vor răspunde şi cu 'da', şi cu 'nu'.
Eşti foarte binevenit să rămâi aici dacă asta ţi-e dorinţa.
Bucătăria nu mai face faţă cererilor, iar vinul e pe terminate.
Cât crezi că vor mai rămâne la noi?
Rămâne de văzut.
Nu, ai făcut acelaşi lucru.
- De parcă tu nu l-ai făcut. - Dori! Ia, ţine asta.
Bombur!
Desigur că urma să-ţi spun. Aşteptam ocazia potrivită s-o fac.
Sincer, mă gândesc că poţi avea încredere că ştiu ce fac.
Chiar ştii? Dragonul acela doarme de 60 de ani.
Ce se va întâmpla dacă planul vostru dă greş?
- Dacă treziţi bestia aceea... - Dar dacă reuşim?
Dacă gnomii îşi recuceresc muntele, apărarea din est va fi consolidată.
- E o mutare periculoasă, Gandalf. - E la fel de periculos să nu facem nimic!
Tronul din Erebor este dreptul din naştere al lui Thorin! De ce ţi-e teamă?
Ai uitat c-o sămânţă de nebunie e adânc înrădăcinată în această familie.
Bunicul lui şi-a pierdut minţile. Tatăl lui a căzut pradă aceleiaşi boli.
Poţi să juri că Thorin Scut de Stejar nu va avea şi el aceeaşi soartă?
Gandalf, deciziile acestea nu depind doar de noi.
Nu stă în puterea mea sau a ta să refacem harta Pământului-de-Mijloc.
Cu sau fără ajutorul nostru, gnomii vor porni pe munte.
Sunt hotărâţi să-şi ia înapoi patria.
Nu cred că Thorin Scut de Stejar se simte dator să dea socoteală.
Şi, la drept vorbind, nici eu.
Nu mie trebuie să-mi dai socoteală.
Lady Galadriel...
Mithrandir.
A trecut mult timp.
Anii se citesc pe chipul meu,
dar nu şi pe al vostru, Doamna Ţării Lórien.
Nu ştiam că Stăpânul Elrond v-a trimis vorbă să veniţi.
Nu i-a trimis el vorbă, ci eu.
Saruman.
În ultima vreme n-ai stat o clipă.
Spune-mi, Gandalf,
credeai că urzelile tale vor trece neobservate?
Neobservate?
Nu.
Fac doar ce mi se pare că se cuvine.
Dragonul îţi stăpâneşte de mult timp gândurile.
Aşa este, doamna mea.
Smaug nu e supusul nimănui.
Dacă trece de partea duşmanului, dragonul poate fi nimicitor.
Care duşman?
Gandalf, Sauron a fost înfrânt.
Nu-şi va recăpăta niciodată puterile pe deplin.
Nu te îngrijorează faptul că ultimul dintre inelele gnomilor
a dispărut, pur şi simplu, împreună cu purtătorul lui?
Din cele şapte inele ale gnomilor, patru au fost devorate de dragoni,
două au fost luate de Sauron înainte să fie învins în Mordor.
Soarta ultimului inel al gnomilor rămâne necunoscută.
Inelul purtat de Thrain.
Fără Inelul Puterii, cele şapte nu au nicio valoare pentru duşman!
Ca să supună celelalte inele, va avea nevoie de Inelul Suprem.
Şi acest inel a fost pierdut cu mult, mult timp în urmă.
A fost purtat spre mare de undele Anduinului.
Gandalf, de patru veacuri trăim în pace,
o pace dobândită cu greu şi la care veghem.
Aşa să fie? E oare pace?
Trolii s-au coborât din munţi.
Pradă satele şi fac fermele una cu pământul.
Orcii atacă lumea pe drumuri.
Asta nu înseamnă război.
Mereu îţi vâri tu nasul,
căutând necazuri acolo unde nu sunt.
Lăsaţi-l să vorbească.
Se urzeşte ceva în afară de întunericul lui Smaug,
ceva mult mai puternic.
Putem închide ochii, dar vă promit că nu ne va ocoli.
Pădurea cea verde suferă.
Pădurenii o numesc acum Codrul Întunecat.
Spun...
Ei bine? Hai, nu te opri acum.
Spune-ne ce se zvoneşte printre pădureni.
Vorbesc despre un Necromant din Dol Guldur,
un mag ce invocă morţii.
Ce absurditate! Nimeni nu are o asemenea putere.
Acest Necromant e probabil un biet muritor,
un amator ce-ncearcă magia neagră.
Aşa mi-am zis şi eu.
- Însă Radagast a zărit... - Radagast?
Nu-mi vorbi despre Radagast. E un netot.
E cam ciudat, aşa e, duce o viaţă solitară.
Nu e vorba de asta, ci de ciupercile pe care le ia.
I-au înceţoşat mintea şi i-au îngălbenit dinţii.
L-am avertizat că nu se cade ca unul dintre istari să cutreiere...
Porţi ceva cu tine.
Ţi-a fost încredinţat de Radagast.
- L-a găsit în Dol Guldur. - Da.
Arată-mi!
Ai fi zis că vorbeam singur, nici nu se uita la mine.
Ce este?
O rămăşiţă din Mordor.
Un pumnal Morgul.
Făurit pentru regele-vrăjitor din Angmar.
A fost îngropat cu el.
Când Angmar a fost răpus,
cei din Miazănoapte i-au luat trupul şi tot ce-i aparţinea.
L-au ferecat în Abisurile de la Rhudaur.
L-au îngropat adânc în stâncă,
într-un mormânt atât de întunecat, încât să nu mai vadă lumina.
Nu e cu putinţă.
Mormintele sunt păzite de o vrajă trainică. Nu pot fi deschise.
Ce dovadă avem că pumnalul e din mormântul lui Angmar?
- Nu am niciuna. - Fiindcă nici nu există.
Să vedem ce ştim...
Un grup de orci a îndrăznit să treacă Vadul Urşilor.
A fost descoperit un pumnal din alte vremuri.
Un mag muritor îşi spune Necromantul
şi sălăşluieşte între ruinele unei fortăreţe.
Până la urmă, nu ştim prea multe.
Totuşi, Compania gnomilor mă tulbură.
Nu m-ai convins, Gandalf.
Nu cred că pot îngădui o asemenea călătorie.
Dacă mi-ar fi cerut sfatul, i-aş fi scutit de asemenea dezamăgire.
Nu mă voi preface că înţeleg de ce i-ai încurajat...
Pleacă.
Da.
Ştiai deja.
Nu, mă tem că asta e.
Stăpâne Elrond... Gnomii au plecat.
Fiţi cu băgare de seamă!
Suntem la marginea Sălbăticiei.
Balin, cunoşti cărările acestea, ia-o tu înainte.
Conaşule Baggins, ai face bine să ţii pasul.
- Îi vei urma? - Da.
Eşti îndreptăţit să-l ajuţi pe Thorin Scut de Stejar.
Mă tem că această expediţie a pus în mişcare
forţe pe care încă nu le înţelegem.
Trebuie să desluşim taina pumnalului.
Ceva pândeşte din umbră, ascuns privirilor noastre.
Nu vrea să se dezvăluie. Cel puţin deocamdată.
Dar, cu fiecare zi, puterea îi sporeşte.
Fii cu băgare de seamă.
Mithrandir...
De ce jumătatea de fiinţă?
Nu ştiu.
Saruman crede că doar puterea absolută poate îngenunchea răul.
Însă eu nu văd lucrurile aşa.
Am descoperit că lucrurile neînsemnate,
faptele de zi cu zi ale oamenilor obişnuiţi
sunt cele care ţin strajă în faţa întunericului.
Micile gesturi de bunătate şi iubire...
De ce Bilbo Baggins?
Poate fiindcă mă tem...
...iar el îmi dă curaj.
Să nu te temi, Mithrandir.
Nu vei înfrunta totul singur.
De vei avea nevoie de ajutorul meu,
voi veni.
Cu grijă! Ţineţi-vă bine!
Trebuie să ne adăpostim!
Păzea!
- Adăpostiţi-vă! - Ţine-te bine!
Asta nu e o furtună.
E o bătălie de tunete! Priviţi!
Să fiu al naibii! Legendele sunt adevărate.
Uriaşi! Uriaşii-pietrelor!
Adăposteşte-te, neghiobule!
Ţineţi-vă bine!
- Ce se petrece? - Prinde-mă de mână!
- Înainte! Mergi! - Fugi! Dă-te!
Păzea!
Săriţi!
Ţineţi-vă bine!
Nu! Nu!
Nu! Kili!
Nu vă faceţi griji! Sunt teferi!
Unde e Bilbo? Unde e hobbitul?
Acolo!
Prindeţi-l!
- Prinde-mă de mână! - Bilbo!
- Ori! - Apucă!
- Te-am prins, băiete! - Ţineţi-vă bine!
Hopa sus, băiete!
Am crezut că ne-am pierdut spărgătorul.
E pierdut de când şi-a lăsat meleagurile.
Nu ar fi trebuit să vină. Nu are ce căuta printre noi.
Dwalin!
- Pare sigură. - Cercetaţi şi în spate.
Peşterile din munţi sunt arareori neocupate.
Nu e nimic aici.
Bun, să punem de-un foc.
Nu, fără focuri aici.
Odihniţi-vă.
Pornim la drum în zori.
Trebuia să-l aşteptăm pe Gandalf.
- Acesta era planul. - Planurile se mai şi schimbă.
Bofur, stai primul de strajă.
Mirosul e proaspăt.
Au luat-o prin trecătoare.
Unde pleci?
Înapoi la Rivendell.
Nu, nu te poţi întoarce acum!
- Eşti în Companie, unul de-al nostru. - Şi totuşi nu sunt, nu-i aşa?
Thorin a spus că n-ar fi trebuit să vin.
Nu sunt un Took, ci un Baggins. Nici nu ştiu unde mi-o fi fost capul.
Nu trebuia să plec de-acasă.
Ţi-e dor de casă, te-nţeleg.
Nu înţelegi! Niciunul dintre voi nu înţelege.
Sunteţi gnomi, aşa vă duceţi voi viaţa,
pe drum, fără să prindeţi rădăcini, fără să aveţi un loc al vostru.
Îmi pare rău, n-am...
Aşa este.
N-avem un loc al nostru.
Îţi doresc mult noroc.
Sunt sincer.
Ce-i aia?
Scularea! Sus!
Păzea!
Plecaţi!
Javră!
Înapoi!
O să plăteşti pentru asta!
Gata, nu ne mai îmbrânciţi!
Jos labele de pe mine!
Lasă-mă!
Simt că vine un cântec!
Pocnind şi trosnind, Se-nchide neagra crăpătură
Înşfăcaţi-i, apucaţi-i, Ciupiţi-i şi-nhăţaţi-i,
Caftiţi-i, snopiţi-i în bătaie, Faceţi-i să îngaime şi să chiţăie!
Să bubuie tobele aici, jos,
În acest subpământean loc
Jos, jos, jos, Într-al goblinilor oraş!
C-un trosc şi-un pleosc! C-un şfichi şi-un bici
Toţi îşi dau drumul la gură Când suferă o lovitură
Să bubuie tobele aici, jos, În acest subpământean loc
Jos, jos, jos, Într-al goblinilor oraş!
În lumină de torţe Şi-n sunet de talgere,
N-o să rezişti În furcă de te mişti.
Izbiţi, sfărâmaţi, Striviţi şi zdrobiţi,
Loviţi, frângeţi, Faceţi ţăndări şi ciobiţi,
Ţipă, urlă, Că nu e nicio sfârlă.
Să bubuie tobele aici, jos, În acest subpământean loc
Jos, jos, jos, Într-al goblinilor oraş.
Uşor de reţinut, nu-i aşa?
E una din compoziţiile mele.
Ăsta nu e cântec, e o monstruozitate!
Monstruozităţi, mutaţii, deviaţii...
Asta-i tot ce veţi găsi aici.
Cine cutează să intre încins cu arme în regatul meu?
- Iscoade? Tâlhari? Ucigaşi? - Gnomi, Răutatea Voastră.
- Gnomi? - Se adăposteau în Tinda din Faţă.
Nu staţi ca momâile. Cercetaţi-i fără zăbavă!
- Cât mai temeinic cu putinţă! - Nu!
Înclin să cred, Mărita Voastră Protuberanţă,
că sunt aliaţi ai elfilor.
Făcute în Rivendell?
În al Doilea Ev. Nu le-aş dărui nici gratis!
Am luat câteva suveniruri.
Ce iscodeaţi pe aceste meleaguri?
Fiţi pe pace, flăcăi, preiau eu de-aici.
Fără şmecherii! Vreau adevărul. Cu bune şi rele!
Va trebui să vorbeşti mai tare. Băieţii tăi mi-au turtit pâlnia de auzit.
O să-ţi turtesc eu altceva în afară de pâlnie!
Dacă vrei mai multe informaţii, cu mine trebuie să vorbeşti!
Ne aflam pe drum... Bine, nu prea arăta a drum, mai mult a potecă.
De fapt, nici măcar potecă nu era. Mai degrabă, semăna cu o cărare.
În fine, important e că ne aflam pe acest drum, potecă, cărare,
şi apoi ia-ne de unde nu-i! Şi asta e o problemă,
pentru că trebuia să fim în Dunland marţea trecută.
- Să ne vizităm nişte rude îndepărtate. - Rude din partea mamei mele.
Tăceţi din gură!
De nu voiţi a grăi, o să vă facem să urlaţi.
Să-i schingiuim, oasele să le sfărâmăm!
- Începeţi cu cel mai tânăr! - Aşteptaţi!
Ia te uită cine e aici!
Thorin, fiul lui Thrain, la rândul său fiul lui Thror.
Rege sub Munte.
Stai, am uitat că nu mai ai munte
şi nu mai ai nici coroană, deci ai ajuns un nimeni.
E cineva care ar da bani frumoşi pentru capul tău.
Doar pentru cap... fără trup.
Poate ştii despre cine vorbesc.
Un duşman mai vechi de-al tău.
Un orc palid, călare pe un warg alb.
Azog a fost nimicit.
A fost răpus în luptă acum multă vreme.
Crezi că şi-a-ncheiat domnia-i mârşavă?
Trimiteţi-i vorbă lui Azog.
Spuneţi-i că am aflat ce căuta.
Da...
Da!
Gollum! Gollum!
Goblini urâcioşi!
Mai bine decât oase, nepreţuitule. Mai bine decât nimic!
Prea multe oscioare, nepreţuitule, şi prea puţină carne!
Taci şi jupoaie!
Ia-o de la căpăţână.
Pământul rece şi tare ne roade de picioare,
ne muşcă de mâini.
Bolovanii şi pietrele sunt goale ca oasele,
bătrâne şi descărnate de tot.
Reci ca moartea şi fără suflare,
sunt bune de mâncare.
Măi să fie, nepreţuitule!
Ce îmbucătură rotunjoară!
Gollum, Gollum!
Înapoi!
Ia aminte şi nu te apropia!
Are un tăiş făurit de elfi, şi totuşi nu e din neamul lor.
Nu e elf... Dar ce e, nepreţuitule?
Ce e?
Sunt... Bilbo Baggins.
Bagginşi?
Ce sunt bagginşii, nepreţuitule?
Sunt un hobbit din Comitat.
Ne plac goblinii, liliecii şi peştii, dar hobbiţi n-am gustat!
Sunt fragezi? Zemoşi?
Ţine-te departe de mine!
O s-o folosesc la nevoie.
Nu vreau să dau de necaz, pricepi?
- Arată-mi calea şi purced la drum. - De ce? S-a pierdut?
Da, întocmai, şi aş dori să nu mai fiu pierdut.
Ştim! Cunoaştem cărări sigure pentru hobbiţi.
Cărări nebănuite, prin întuneric. Taci odată!
- N-am spus nimic. - Nu vorbeam cu tine!
Ba da, nepreţuitule.
- Nu ştiu de-a ce te joci... - Joc?
Ce ne plac jocurile! Nu-i aşa, nepreţuitule?
Îi plac jocurile? Hobbitul se joacă?
Se prea poate.
Ce-are rădăcini ca nimeni alt,
Decât copacii-i mai înalt,
Şi tot urcă, urcă, iată,
Fără să crească vreodată?
- Muntele. - Da!
Să mai încercăm una, da?
Da, din nou! Roagă-ne. Nu, fără ghicitori!
Ucide-l, acum! Gollum, Gollum!
Nu! Nu, vreau să mă joc, chiar vreau.
Vreau să ne jucăm. Bag de seamă...
...că eşti foarte priceput.
Ce-ar fi...
...să ne-ntrecem în ghicitori?
- Doar noi doi. - Da, doar noi.
Da. Şi, de va fi să câştig,
îmi arăţi cum pot să ies de-aici.
Da!
Şi, dacă pierde, ce se petrece?
De va fi să piardă, nepreţuitule, îl vom mânca!
De pierde Baggins, îl înfulecăm cu totul.
Aşa să fie.
Să înceapă Baggins.
Pe un deal roşu, priviţi, Treizeci de cai albi iviţi,
În fornăiri neliniştite, Muşcă zăbale, dau din copite,
Apoi rămân încremeniţi.
Dinţii?
Dinţii! Aşa, nepreţuitule!
Nouă ne-au rămas doar nouă.
E rândul nostru.
Fără voce, ţipă tare.
Fâlfâie, dar aripi n-are.
Muşcă, fără dinţi-n gură.
Fără buze, dar murmură!
O clipă.
Ştim noi! Mai taci!
Vântul... E vântul, fireşte.
Hobbiţi ageri la minte...
Prea ageri.
Cutie fără cheie, capac sau balamale,
Ascunde o comoară-n lăuntrurile sale.
Cutie...
- O cutie... Capac şi o cheie. - Ei bine?
E încâlcită.
- O cutie... Cheie... - Te dai bătut?
Dă-ne o şansă, nepreţuitule!
Ouleţe! Ouă!
Ouleţe crocante şi lipicioase!
Bunica ne-a învăţat cum să le sorbim.
Avem şi noi una pentru tine.
Devoră tot în gura lui să piară
Copac şi floare, pasăre şi fiară.
Oţel şi fier, le muşcă şi le roade
Şi sfarmă munţii-n pofta lui haină.
Răspunde-ne.
O clipă, te rog, eu te-am lăsat.
Pasăre şi fiară... Fiară? Nu o dibuiesc pe asta.
Oare e gustos?
O fi delicios?
Şi crocant?
Lasă-mă să mă gândesc. Lasă-mă!
S-a împotmolit.
Bagginşii s-au împotmolit.
Timpul s-a scurs.
Timpul...
Răspunsul este timpul.
Sincer, nu a fost aşa greu.
Ultima întrebare.
- Ultima şansă. - Bine.
Întreabă-ne.
- Întreabă-ne! - Bine, fie.
Ce am în buzunar?
Nu-i cinstit.
Nu-i cinstit! Încalci regulile jocului!
- Întreabă-ne altceva. - Nu, nu...
Ai zis să te întreb ceva. Ei bine, te-am întrebat.
Ce am în buzunar?
Trebuie să ne dea voie să încercăm de trei ori.
De trei ori, fie, dă-i drumul.
- Mânuţe! - Greşit. Ghiceşte din nou.
Oase de peşte, dinţi de goblin, scoici ude, aripi de liliac...
Cuţit! Mai taci!
Iar ai greşit. Ultima încercare.
Aţă... sau nimic.
Două odată şi ambele greşite.
Aşadar...
Hai, am câştigat şi mi-ai promis că-mi arăţi ieşirea.
Aşa am zis, nepreţuitule?
Aşa am spus?
Ce are în buzunare?
Nu te priveşte pe dumneata.
- Ai pierdut. - Am pierdut?
Am pierdut?
Unde e?
Unde? Nu!
Unde e? Nu!
Pierdut!
Ce blestem!
Nepreţuitul meu s-a pierdut!
- Ce anume ai pierdut? - Nu ne întreba! Nu îl priveşte!
Nu!
Gollum!
Ce anume are
în afurisitele de buzunare?
L-a furat!
Oase zdrobiţi Şi gâturi suciţi!
Bătuţi, chinuiţi Şi atârnaţi
Aici veţi muri Nicicând nu vă vor găsi
Printre umbre-ncovoiate Din a goblinilor cetate!
Cunosc sabia aceea! E Spintecătoarea de Goblini!
Muşcătoarea! Tăişul ce a spintecat mii de gâtlejuri!
Ucideţi-i! Nimiciţi-i!
Ucideţi-i pe toţi! Retezaţi-i capul!
Ridicaţi armele şi luptaţi!
La luptă!
Mânuieşte Barosul pentru Vrăjmaşi! E Bătătoarea!
Luceşte precum zorii zilei!
Aici, Thorin!
Urmaţi-mă! Iute!
Fugiţi!
Dă-ni-l!
Ne aparţine.
Ne aparţine!
Tâlharule!
Baggins!
Repede!
Mai iute!
Luaţi bârna!
Atacaţi!
Retezaţi funiile!
Iute!
Săriţi!
Împingeţi!
Fiţi cu băgare de seamă!
Aţi crezut că-mi puteţi scăpa printre degete!
Ce vei face acum, vrăjitorule?
Asta ar fi de-ajuns.
Se putea şi mai rău de-atât.
Cred că glumeşti!
Gandalf!
Sunt prea mulţi. Nu-i putem dovedi.
Lumina zilei e singura salvare.
Să mergem! Hai, în picioare!
Stai!
Nepreţuitul meu, stai!
Gollum, Gollum!
Iute!
Pe aici.
Haideţi, mai iute!
Baggins!
Hoţule!
Afurisit să fie! Îl vom urî pe vecie!
Cinci, şase, şapte, opt...
Cu Bifur şi Bofur sunt zece.
Fili şi Kili! Deci 12.
Şi cu Bombur sunt 13.
Unde e Bilbo? Unde e hobbitul?
Fir-ar să fie! Acum s-a pierdut?
Credeam că e cu Dori.
- Nu daţi vina pe mine! - Unde l-ai zărit ultima oară?
Cred că l-am zărit fugind când au pus mâna pe noi.
- Şi ce s-a petrecut? Grăieşte! - O să-ţi spun eu.
Domnul Baggins a profitat de ocazia ce i s-a ivit!
De la bun început, s-a gândit doar la aşternutul şi vatra de acasă.
S-a făcut nevăzut. A plecat de mult.
Ba nu, nu s-a dus nicăieri.
Bilbo Baggins, nicicând n-am fost mai fericit să te văd!
- Bilbo, te crezuserăm pierdut! - Cum ai izbutit să treci de goblini?
Bună întrebare...
Ce importanţă are? S-a întors.
Are importanţă. Vreau să ştiu.
De ce te-ai întors?
Ştiu că te îndoieşti de mine, aşa a fost de la început.
Şi aşa e, mă gândesc deseori la Fundătură.
Îmi lipsesc cărţile.
Şi fotoliul... şi grădina.
Acolo e locul meu. Casa mea.
De asta m-am întors.
Voi nu aveţi casa voastră. V-a fost răpită.
Însă vă voi ajuta să o redobândiţi, dacă pot.
Nimiciţi-i!
Faceţi-i bucăţi!
- Din lac... - În puţ! Fugiţi.
Fugiţi!
Sus, în copaci! Toţi! Hai, Bilbo, caţără-te!
Vin!
Ţineţi-vă bine!
Azog...
Îl simţi?
Mirosul fricii?
Îmi amintesc că tatăl tău duhnea a frică,
Thorin, fiul lui Thrain.
Nu se poate!
Pe acela mi-l aduceţi mie!
Pe restul să-i ucideţi!
Ostoiţi-vă setea cu sânge!
Fili!
Aşa!
Nu!
Domnule Gandalf!
Nu, Dori!
Nu!
Thorin, nu!
Aduceţi-mi capul gnomului.
Ucideţi-l!
Nu...
Thorin!
Thorin...
Jumătatea de fiinţă...
Nu-ţi face griji.
Bilbo e chiar aici. E în siguranţă.
Tu...
Ce-a fost în capul tău?
Era să te omoare!
Nu am spus eu că vei fi o povară?
Că nu vei răzbi în Sălbăticie?
Că n-ai ce căuta printre noi?
Nicicând nu m-am înşelat mai amarnic!
- Regret că m-am îndoit de tine. - Nu... Şi eu m-aş fi îndoit de mine.
N-am stofă de erou sau de războinic.
Nici măcar de spărgător.
Se întrezăreşte ceea ce cred eu?
Ereborul...
E Muntele Singuratic, ultimul regat gnom din Pământul-de-Mijloc.
Casa noastră...
Un corb!
Păsările se întorc la munte.
Dragul meu Oin, acela e un sturz cântător.
Orice-ar fi, îl vom lua drept semn.
- Un semn bun. - Aşa e.
Sigur ce era mai rău a trecut.